Normes d'El Puig
No s'ha inclòs la data. Instruccions de la plantilla. |
![](/w/images/thumb/a/ad/Normes_d%27El_Puig-Aniversari.jpg/250px-Normes_d%27El_Puig-Aniversari.jpg)
Les Normes d'El Puig, també conegudes com Normes de la Real Acadèmia[1] o Normes de la RACV,[2] són les normes ortogràfiques del valencià creades per la Real Acadèmia de Cultura Valenciana en l'any 1979. La seua denominació és deguda a que foren presentades en el municipi valencià d'El Puig en 1981.
Antecedents
La Real Acadèmia de Cultura Valenciana (RACV) naixqué en 1915 gràcies a l'impuls de la Diputació i l'Ajuntament de Valéncia –per aquell temps com a Centre de Cultura Valenciana– en l'objectiu fonamental d'efectuar una investigació científica de la llengua i cultura valencianes. Els resultats d'eixes investigacions se traduïxen en posterioritat en publicacions que busquen la seua màxima difusió. En l'actualitat, la RACV pertany a la Confederació Espanyola de Centres d'Estudis Locals del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) junt a uns atres organismes i acadèmies similars de l'Estat.
A conseqüència del caràcter provisional de les Normes de Castelló o del 32 i la necessitat d'un model més pròxim i fidel a la realitat llingüística del Poble Valencià, la Secció de Llengua i Lliteratura Valencianes de la RACV confeccionà una nova codificació ortogràfica per a la llengua valenciana, partint dels treballs i indagacions científiques i llingüístiques del juge i escritor Miquel Adlert i del filòlec Lluís Fullana. Esta nova normativa fon ratificada el sèt de març de 1981 per un miler de personalitats aixina com per diferents institucions. L'acte d'adhesió tingué lloc en el Monasteri de Santa Maria d'El Puig; per açò que popularment les normes de la RACV són també conegudes com les Normes d'El Puig.[3]
Us i oficialitat
Les Normes d'El Puig foren oficialisades pel Consell del País Valencià (l'orgue preautonòmic) en l'etapa del president Enrique Monsonís (Unió de Centre Democràtic) a partir de juny de 1980 i foren especialment impulsades per la seua Consellera d'Educació Amparo Cabanes.[4][5][6] És en esta época quan se publicà l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana de 1982 en la seua versió en valencià seguint les Normes d'El Puig.[7] En este moment també se constituí la Generalitat Valenciana. Ademés, s'oficialisaren els títuls de valencià expedits per les entitats divulgadores d'esta normativa com Lo Rat Penat i serviren com model llingüístic per a l'ensenyança del valencià en l'educació.[8][9]
No obstant, res més arribar a la presidència de la Generalitat el PSPV-PSOE, substituint a Monsolís en decembre de 1982, se reimplantaren les Normes de Castelló (que ya foren utilisades pels socialistes en la primera etapa del Consell preautonòmic), se despidí als mestres de valencià en formació en la normativa de la RACV i s'invalidaren els seus títuls.[10][9] Ninguna iniciativa llegislativa en favor de les Normes d'El Puig tornà a prosperar fins 2015, quan les Normes de la RACV foren protegides llegalment i se'ls otorgà reconeiximent públic com part de l'identitat valenciana. Esta llei fon aprobada en els últims moments del govern del Partit Popular davant una previsible derrota electoral i fon derogada per una majoria parlamentaria distinta en 2016.[11][12]
A pesar de l'arribada a la Generalitat del Partit Popular de la ma dels valencianistes d'Unió Valenciana en 1995, els populars apostaren per continuar en la catalanisació llingüística i cultural de Valéncia sellant-la en la firma del Pacte de Reus, també nomenat del Majestic, entre els nacionalistes catalans de Convergència i Unió (CiU) de Jordi Pujol, i el Partit Popular de la Comunitat Valenciana (PPCV) en Eduardo Zaplana, Francisco Camps i Pons. L'acort el redactà Fernando Villalonga i va supondre l'entrega de la llengua valenciana al proyecte polític i cultural del pancatalanisme a canvi del seu soport al govern espanyol de José María Aznar, per a que puguera governar en Espanya. Açò comportà la creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) en 1998 per a consolidar la suplantació de l'idioma valencià pel català, reforçada en l'introducció de la AVL en l'Estatut d'Autonomia en 2006 com a organisme regulador de l'idioma valencià, el qual ella mateixa no reconeix. Actualment, els organismes oficials de la Comunitat Valenciana, aixina com les universitats i bona part del món cultural, utilisen sempre en els seus escrits les Normes de Castelló regulades per la AVL unitaries en el català.
L'us de les Normes d'El Puig ha segut relativament minoritari. L'etapa en major número d'obres publicades en la normativa de la RACV coincidix en el periodo en el que Unió Valenciana fon soci del Partit Popular en els diferents governs valencians.[13][14] Les Normes del Puig són ensenyades en els Cursos de Llengua i Cultura Valencianes de Lo Rat Penat, entitat senyera en la recuperació i difusió de l'idioma valencià des de la seua creació en 1887 de la mà de Constantí Llombart. Centenars d'obres publicades i l'existència d'una activa Associació d'Escritors en Llengua Valenciana (AELLVA) evidencien la natural majoria d'edat d'unes normes usades en normalitat per un important sector de la societat valenciana. L'esforç de les editorials –L'Oronella, Lo Rat Penat, Del Sénia al Segura, la RACV, l'Editorial Aitana o Acció Bibliogràfica Valenciana, entre unes atres –resulta inestimable per a traure a la llum publicacions en llengua valenciana de tota classe: teatre clàssic, novela, ensaig, poesia, història, etc.[3] De igual forma, L'Enciclopèdia en valencià escrita per voluntaris i que utilisa el software Mediawiki, creada en decembre de 2007, se troba escrita en les Normes d'El Puig.[15] S'han celebrat diverssos aniversaris de les Normes del Puig aixina com el centenari de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana en l'adhesió de numerosses personalitats públiques, entitats culturals i cíviques.[16][17][18] Les Normes d'El Puig són l'única normativa que representa la llengua valenciana actual, la seua tradició i la seua singularitat i per tant són les codificadores del valencià.
Ortografia
- Artícul principal → Ortografia del valencià.
En est apartat se descriuen les principals diferències ortogràfiques entre les Normes d'El Puig i les Normes de Castelló. Ademés, d'esta manera aquells que ya coneguen la normativa de la AVL poden deprendre l'ortografia valenciana fàcilment. Per a més informació vore l'ortografia de la llengua valenciana.
L'alfabet
- Artícul principal → Alfabet valencià.
L'alfabet valencià se compon de 26 lletres simples. Ademés, existix la variació de la cedeta.[19]
- Respecte a las lletres F, L, M, N, R y S, els noms ef, el, em, en, er, es, són els preferits per la RACV per ser els noms tradicionals valencians per a estes lletres ademés de coincidir en el seu nom en llatí. Igualment, s'admeten efe, ele, eme, ene, erre, esse, presents en la llengua oral encara que per influència del castellà. Les formes efa, ela, ema, ena, essa, erra, essa, no s'admeten per considerar-se una adaptació de les formes castellanes a la fonètica del catalá oriental.
Lletra | Nom en les Normes del Puig (RACV) | Nom segons la AVL | ||
---|---|---|---|---|
Preferit | No preferit | |||
Ç | ç | cedeta ce trencada |
ce trencada | |
F | f | ef efe |
efe, efa ef | |
H | h | hac | haig | hac |
K | k | ka | ca | |
L | l | el ele |
ele, ela el | |
M | m | em eme |
eme, ema em | |
N | n | en ene |
ene, ena en | |
R | r | er erre |
erre, erra er | |
S | s | es esse |
esse, essa es | |
X | x | eix xe |
equis | ics, xeix |
- Se manté l'us de la y (i grega) de l'ortografia clàssica i tradicional fins principis del sigle XX, representant la i consonàntica /j/ com y. També se representa aixina la vocal final de diftonc, per tradició, soles en els topònims. Les Normes de Castelló representen tots estos cassos en i, més algunes paraules que s'escriuen en j.
- Normes de El Puig: yo, ya, proyecte, epopeya, yaya, joya, Alboraya. Al final de paraula rei, comboi, pero topònims Alcoy, Llombay.
- Normes de Castelló: jo, ja, projecte, pero epopeia, iaia, joia, Alboraia, rei, comboi, Alcoi, Llombai.
- L'us de la h muda, la distinció c-q (cuina, quatre) i la distinció b-v (cavall, biga), és similar en les dos ortografies.
- Manteniment, segons l'ortografia tradicional i la pronunciació, de les oclusives al final de paraula /t/, /k/, /p/ representades sempre per t, c, p; sense la distinció moderna adoptada per Pompeu Fabra y les Normes de Castelló (entre t-d; c-g; p-b, respectivament) per a l'idioma escrit, pero que no se reflexa en el parlat:
- So /t/:
- Normes d'El Puig: pot, buit, salut, nebot, sòrt, fret, vert, almut, Davit, Madrit, Bellreguart.
- Normes de Castelló: pot, buit, salut, nebot, sort, pero sord, fred, verd, almud, David, Madrid, Bellreguard.
- So /p/:
- Normes d'El Puig: cap, llop, sap, rep, colp, serp, camp, aljup, Alfarp, verp, àrap
- Normes de Castelló: cap, llop, sap, rep, colp, serp, camp, pero aljub, Alfarb, verb, àrab.
- So /k/:
- Normes d'El Puig: amic, dic, sec, prec, groc, foc, fanc, sanc, amarc, pròlec, castic. En estos cassos, l'antic dígraf ch, pronunciat /k/ soles se manté per a llinages i toponimia per tradició (per tant, Albuixech, Benlloch, Alfinach, Torre d'En Doménech, March, Bosch, Alborch, Albiach).
- Normes de Castelló: amic, dic, sec, prec, groc, foc, pero fang, amarg, pròleg, càstig (o castic); eliminant-se l'antic dígraf ch també en la toponimia (Albuixec, Bell-lloc, Alfinac, Torre d'En Doménec) i en tendència a eliminar-lo en els llinages.
- Les Normes d'El Puig mantenen en l'escritura la -d- intervocàlica en paraules com vesprada, mocador, acabades, per etimologia, encara que propugnen la seua no pronunciació en tot moment, segons ocorre en el valencià genearal (/vesprà/, /mokaor/), llevant excepcionalment esta -d- en algunes paraules com fideuà, mascletà o cremà. Les Normes de Castelló preferixen pronunciar esta d lo qual resulta extrany en la fonètica valenciana.
Els dígrafs
- Artícul principal → Dígraf.
El valencià presenta dígrafs que combinen dos lletres que representen un mateix so.
Dígraf | Nom |
ch | che, ce hac |
gu | ge u |
ig | ig |
ll | ell, elle, doble el |
ny | eny, enye, en i grega |
qu | cu u |
rr | doble er, doble erre |
ss | doble es, doble esse |
- Adaptació de l'ortografia a la pronunciació valenciana de la palatal fricativa sorda /ʃ/ i la palatal africada sorda /tʃ/ (present en totes les varietats valencianes), front a la confusió existent en les Normes de Castelló. Per això, se manté el dígraf ch, que ya apareix en l'época clàssica, en tots els cassos en que se pronuncia /tʃ/. La lletra x se pronuncia palatal fricativa sorda /ʃ/ en la majoria de cassos, si be se manté la pronunciació /ks/ en cultismes com fixar o mixt. Les Normes de Castelló, en canvi, opten per utilisar la x i tx per a representar el so africat sort /tʃ/ (a on /ʃ/ no se dona). En posició final de paraula, segons les Normes d'El Puig se grafia ig en tots els cassos:
- A principi de paraula:
- Normes d'El Puig: Xàtiva, Xeresa, xarop, xaloc, xenofòbia, pronunciades en /ʃ/, pero chiquet, chocolate, choc (castellà choque; diferent de joc, castellà juego), chulla, charrar, Chirivella, checoslovac, Chechènia, pronunciades en /tʃ/.
- Normes de Castelló: la x inicial és pronunciada per defecte /tʃ/, com en xiquet, xoc, xulla, xarrar, Xirivella, pero també se manté la pronunciació fricativa /ʃ/ en: Xàtiva, Xeresa, xarop, xaloc, xenofòbia a on sí se pronuncia. En el restant de paraules, en canvi, el so /tʃ/ inicial se representa en tx: txecoslovac, Txetxènia.
- A mitan paraula:
- Normes d'El Puig: caixa, patixes, meréixer, pronunciades en /ʃ/, pero pancha, archiu, coche, brocha, cliché, pronunciades totes en /tʃ/.
- Normes de Castelló: caixa, patixes, meréixer, pronunciades en /ʃ/, i cotxe, brotxa, pronunciades en /tʃ/. Darrere de consonant, i donat que estes normes no accepten la grafia del so /ʃ/ en esta posició, s'opta per representar /tʃ/ en una x: panxa, arxiu.
- A final de paraula:
- Normes d'El Puig: Puig, maig, mig, despaig, Elig, Barig, pronunciades totes en /tʃ/.
- Normes de Castelló: Puig, maig, mig, pero despatx, Elx, Barx.
- Les Normes d'El Puig eliminen els dígrafs l·l, tl, tll, tm i tn, aixina com el grup de lletres -mpt-, per les lletres que ya representen el seu so. D'esta manera, s'escriu sílaba, aquarela, alicient, guala, mole, billet, semana, cona, conte, redenció, en conte de síl·laba, aquarel·la, al·licient, guatla (o guatlla), motle (o motlle), bitllet, setmana, cotna, compte, redempció segons les Normes de Castelló.
- Simplificació, en les Normes d'El Puig, de la representació gràfica del so palatal africat sonor /dʒ/, grafiat sempre com g o j, eliminant per tant els dígrafs tg, tj de les Normes de Castelló (com en metge, platja), que se pronuncien igual que les g, j simples (com en veges, pujar):
- Normes d'El Puig: veges, pujar, majestat, orige, marge, franja, jove, gerani, i també mege, plaja, formage, desijar.
- Normes de Castelló: veges, pujar, majestat, origen, marge, franja, jove, gerani, pero metge, platja, formatge, desitjar.
- L'ortografia de la s sorda /s/ (s, ss, c, ç segons etimologia) i la s sonora /z/ (s, z segons etimologia)) és similar en algunes particularitats:
- Les Normes d'El Puig mantenen, com en les primeres Normes de Castelló, l'us de s en el sufix -isar y derivats: organisar, castellanisació, normalisat, mantenint l'us de tz soles en certes paraulas a on sí que és pronunciat i per tant no és un dígraf (dotze, setze, l'Atzúvia); front a organitzar, castellanització, normalitzat, segons la normativa de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
- Certes paraules en s sorda, representada en ss en les Normes de Castelló, se representen en ç o c en les Normes d'El Puig: en paraules com engatuçar, escabuçó, o els sufixes -aç, -iç, -uç (grandaç, manaça, canyiç, pobruç, gentuça, menjuça, pastiç, hortaliça).
L'apòstrof
L'apòstrof és un signe ortogràfic que s'utilisa davant o darrere d'una paraula. S'apostrofen els pronoms dèbils davant o darrere d'un verp, els artículs definits i la preposició de quan la següent paraula comence (en els pronoms també quan acabe) per vocal o hac.[20]
Els artículs definits el/lo, la, i la preposició de, s'apostrofen sempre davant d'una paraula que comença per vocal o hac muda. Per eixemple: d’albargina, l’home, l’universitat. Les úniques excepcions són les paraules que comencen per una semiconsonant: el huit, de hui; i el nom de les lletres: la em. La principal diferència respecte a la AVL és que esta incorpora l'excepció de no apostrofar l'artícul la davant d'una paraula femenina que comence per i, u àtona; lo qual les Normes del Puig consideren un afegit artificiós i també apostrofen en este cas: l'indústria, l'humanitat.
L'accentuació
- Artícul principal → Accentuació del valencià.
Des de la reforma de juliol de 2003, les regles d'accentuació gràfica són iguals en les dos ortografies, llevant de les paraules agudes acabades en -in (com roïn), que no s'accentuen en les Normes d'El Puig, i els accents diacrítics, presentant-se més cassos d'accentuació diacrítica en les Normes d'El Puig, aixina com certes diferències (com dòna/dona, còbra/cobra, dèu/Deu). Els pronoms interrogatius i exclamatius també s'accentuen en les cuestions i exclamacions: ¿Qué? ¿Cóm? ¿A ón? ¿Per qué? ¿Quàn?
Respecte a la diferenciació gràfica entre vocals obertes i tancades, les Normes d'El Puig seguixen estrictament el sistema vocàlic del valencià, accentuant de forma tancada, no soles paraules com café, séquia, francés, depén, pésol, que alguns usuaris de les Normes de Castelló accentuen de forma oberta (cafè, sèquia, francès, depèn, pèsol) seguint el vocalisme del català oriental, sino també paraules com Valéncia, qué, série o época.[21]
Doctrina gramatical asociada a les Normes d'El Puig
- Artícul principal → Gramàtica del valencià.
L'ortografia de les Normes d'El Puig ha generat de forma paralela una doctrina morfològica, gramatical i lèxica que priorisa per complet les formes tradicionals valencianes, especialment les del valencià del sigle XIX. En ella, la Real Acadèmia de Cultura Valenciana rebuja formes extranyes a la tradició llingüística valenciana, pero popularisades recentment per l'ensenyança i els mijos de comunicació, com mullar (per banyar), defensar (per defendre), cargol (per caragol), rellotge (per rellonge), o difosses gracies a la pèrdua de la corresponent paraula valenciana per castellanisació: fardeta front a esquirol (caletllà ardilla), galfí front a dofí (castellà delfín), folga front a vaga (castellà huelga), primavera d'hivern front a tardor (castellà otoño), etc. En atres cassos, se propugna l'us exclusiu de les paraules valencianes com: servici, defendre, huit, dèsset, díhuit, hui, etc. que ya existien en l'época clàssica, rebujant atres formes paraleles que caigueren en desús, i que s'han mantés i evolucionat en l'idioma català. També, s'utilisen exclusivament els plurals tradicionals: hòmens, jóvens, màrgens, ràvens, boscs, gusts, texts, etc.
L'Acadèmia Valenciana de la Llengua no ha acceptat ninguna de les variants ortogràfiques de les Normes d'El Puig, pero sí ha acceptat progresivament alguns dels seus ussos gramaticals i lèxics, com l'us de: este, eixe front a aquest, aqueix o mitat front a meitat, i ha acceptat les formes bellea, pobrea, riquea, etc. (ya existents en la llengua clàssica, pero no acceptades fins ara per la normativa oficial) o l'us de la variació masculí-femení en el sufix -iste/-ista.[22] No obstant, estes formes que admet la AVL no deixen de ser una chicoteta part de la gramàtica valenciana, deixant fòra de recoeiximent la major part de les formes genuïnes valencianes; mentres que les particularitats valencianes que reconeix la AVL són normalment relegades a un segon pla, com formes coloquials o vulgars, i són substituïdes per les paraules i estructures catalanes.
L'artícul
- Artícul principal → Artícul en valencià.
Els artículs valencians funcionen com actualisadors i tenen la següent forma:
ARTÍCULS | Definit | Indefinit |
---|---|---|
Masculí | el, lo / els, los | un / uns |
Femení | la / les | una / unes |
Neutre | lo |
- L'artícul masculí el és la forma general del valencià: el dia, el fardacho. Ademés, es manté la forma lo que és una forma clàssica que soles ha permaneixut ampliament usada en la zona més septentrional de la Comunitat Valenciana. En el valencià general l'artícul lo ha permaneixcut viu en alguns cassos utilisat darrere de les preposicions en, per, i els adverbis tot, dins i damunt: en lo camp, en lo llit, tot lo món. La RACV, a diferència de la AVL, recomana que se potencie el seu us en aquells cassos a on s'ha mantés.
- Les Normes de la RACV a diferència de la AVL accepten el lo neutre. Esta és una forma clàssica i actual del valencià usada molt frqüentment. La RACV manté l'us del lo neutre i el considera correcte en tots els registres: Lo millor és que hages vingut. Lo més bo es la bajoqueta. He trobat lo que buscava. Ademés, si no es gastara, se generaria confusió: lo bo (algo bo), el bo (algú bo).[23] La AVL, en canvi no l'admet i usa generalment soles el en estos cassos.[24]
Els Demostratius
- Artícul principal → Demostratius en valencià.
Els determinats demostratius tenen la funció de senyalar la posició de l'objecte respecte al parlant. Presenten la següent forma:
Demostratius | Prop | Distancia mija | LLunt |
---|---|---|---|
Masculí singular | este, est | eixe, eix | aquell |
Femení singular | esta | eixa | aquella |
Masculí plural | estos | eixos | aquells |
Femení plural | estes | eixes | aquelles |
Neutre | açò | això | allò |
- No s'accepten les formes aquest (este) i aqueix (eixe) agenes al valencià, les quals la AVL també inclou.
- Se permeten les variacions est i eix quan la paraula que les seguix comença per vocal o hac i són recomanades si la paraula comença per una e o una vocal tònica mostrant la seua pronunciació habitual: est estiu, eix home, est atre chic.[25]
Sobre els dialectes
Les Normes d'El Puig (normes ortogràfiques) - oficialisades per la RACV - han segut descalificades des del món pancatalaniste per mig de la falsetat de dir que són regles ortogràfiques fetes en base al valencià apichat, quan és precisament tot lo contrari - estan basades en el valencià general - puix no mantenen moltes de les senyes principals de l'apichat com són:
- Transformació de la G i J en Ch: Mege /Meche/, Plaja /Placha/, Orage /Orache/.
- No reconeiximent de les pronunciacions de "au" en conte de "o" al principi de certes paraules com: olor, ofegar, olorar...
- No reconeiximent de verps com per eixemple: péndrer.
- Distinció entre b-v y entre ese sorda y sonora, que normalment l'apichat obvia.
- No reconeix el terme -ista per al masculí (Que se diu en certes zones de l'Horta).
- No reconeix els vebs començant per a- en conte de per e: ascomençar, anrecordar... (escomençar, enrecordar).
- Reconeiximent de: em, et, es que son poc comuns en les zones de l'apichat.
Respecte als atres dialectes
- No admet la forma ixe, ixes, ixa...
- No admet la desinència -o de la primera persona del valencià tortosí (Yo parle > Yo parlo)
- No admet la forma de la tercera persona del castellonenc i del tortosí (Ell parla > Ell parle, Ell parlava > Ell parlave)
- No admet la no pronunciació de la "i" seguides per -x com: això, aixina, caixa...
Vore també
- Normes d'El Puig. XL Aniversari. 40 anys de resistencia valenciana
- XL Aniversari Normes d'El Puig
- Llengua Valenciana
- Real Acadèmia de Cultura Valenciana
- Proyecte:Escriure en valencià
- Sigle d'Or Valencià
Referències
- ↑ «La Secció de Llengua i Lliteratura Valencianes». Real Acadèmia de Cultura Valenciana (RACV).
- ↑ José Vicente Gómez Bayarri (2003). El valencià, el dictamen de la llengua i l'AVLL, Real Acadèmia de Cultura Valenciana. ISBN 84-96068-33-1.
- ↑ 3,0 3,1 Extret de l'introducció de l'obra Els verps en llengua valenciana i la seua flexió de Juli Amadeu Àrias (Valéncia, RACV, 2006)
- ↑ Bolletí Oficial del País Valencià, núm. 23, 2 de junio de 1980, primer bolletí oficial publicat seguint les Normes d'El Puig (note's el canvi de Butlletí a Bolletí). DOGV núm. 23 de 02.06.1980 (Referència base de dades: 1980/801456)
- ↑ «Historia de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana». Archivat des d'el original, el 21 de setembre de 2016. Consultat el 15 de setembre de 2016.
- ↑ Ferreira, Manuel Andrés (20 de novembre de 2006). «Amparo Cabanes» (en espanyol). Las Provincias.
- ↑ Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana. Diario Oficial de la Generalitat Valenciana (DOGV) no. 74, 15 juliol 1982.
- ↑ DECRETO de 19 de julio de 1982 por el que se establece qué profesores estarán facultados para la enseñanza del idioma valenciano. Diario Oficial de la Generalitat Valenciana (DOGV) no. 77, 30 de agosto de 1982. pp. 4-5.
- ↑ 9,0 9,1 «Evolución del reconocimiento y/o discriminación a los valencianohablantes autoctonistas en los últimos treinta años. Algunos hechos significativos.».
- ↑ Diario Oficial de la Generalitat Valenciana, 18 de diciembre de 1982, por el que se redefine la enseñanza del valenciano. DOGV núm. 86 de 18.12.1982
- ↑ Ley 6/2015, 2 April, de Reconocimiento, Protección y Promoción de las Señas de Identidad del Pueblo Valenciano, Artículo 21. Boletín Oficial del Estado (BOE) no. 101, 28 de Abril de 2015, pg. 36852-36866. (Referencia: BOE-A-2015-4616)
- ↑ Ley 1/2016, 26 de enero. Boletín Oficial del Estado (BOE) no. 35, 10 febrero de 2016, pg. 10393. (Referencia: BOE-A-2016-1273)
- ↑ “La producció editorial en les Normes de la RACV (1979-2004).” Dins: A. Atienza, F. Bens, V.R. Calatayud et al. 25 anys de les Normes valencianes de la RACV, dites d'El Puig. Valéncia: Associació d’Escritors en Llengua Valenciana – l’Oronella [Cresol Lliterari, 9 / Els fanals de la terra, 9], 2005, pp. 9-139. ISBN 84-89737-75-4
- ↑ Present i Futur de les Normes del Puig, treball d'Òscar Rueda en "Solcant les lletres" num. 2, 2011
- ↑ La wikipedia en valenciano L’Enciclopèdia supera los 15.000 artículos. El Periódico de Valencia. Consultado el 16 de decembre de 2020.
- ↑ Sanchis, Juan (6 d'abril de 2022). «40 años de las reglas del valenciano» (en espanyol). Las Provincias.
- ↑ «Audiencia a la Junta de gobierno de la Real Academia de Cultura Valenciana» (en espanyol).
- ↑ «El rey acepta ser presidente honorífico de los actos del centenario de la RACV».
- ↑ «Gramàtica de la Llengua Valenciana: L'alfabet».
- ↑ «Gramàtica de la Llengua Valenciana: L'apòstrof».
- ↑ «Gramàtica de la Llengua Valenciana: L'accent i la diéresis».
- ↑ diario Levante-EMV 14/12/2006
- ↑ «Gramàtica de la Llengua Valenciana: Els determinants. L'artícul».
- ↑ https://www.upv.es/entidades/SPNL/info/U0734521.pdf
- ↑ «Gramàtica de la Llengua Valenciana: Els demostratius i els possesius».
Bibliografia
- Documentació de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana
- Ortografia del valencià en L'Enciclopèdia
- Ortografia de la llengua valenciana, en Valencian.org
- Els verps, els pronoms i els numerals en llengua valenciana
- Documentacio formal de l’ortografia de la llengua valenciana. Ed. Ajuntament de Valencia. Valencia 1994.
- NEBOT PÉREZ, J. Tratado de ortografía valenciana clásica. Ed. Angel Aguilar, Editor. Valencia 1910.
- Normes d’ortografia valenciana. Ed. Ajuntament de Valencia 1933 (edicio facsimil de 1981).
- Ortografia de la llengua valenciana. Ed. Ajuntament de Valencia. Valencia 1994.
- FULLANA MIRA, Lluis (1914) Normes ortogràfiques
- FULLANA MIRA, Lluis (1921) Vocabulari Ortogràfic Valencià-Castellà
- FULLANA MIRA, Lluis (1932) Ortografia Valenciana
Enllaços externs
- Documentació de la Secció de Llengua i Lliteratura de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana
- Diccionari de valencià de la Real Acadèmia de Cultura Valenciana
- Ortografia de la Llengua Valenciana, en Valencian.org
- Discurs de En Juli Moreno el 5 de Març de 2006 en el XXV Aniversari de les Normes d'El Puig
- Els verps, els pronoms i els numerals en Llengua Valenciana
- Artícul d'opinió que compara les Normes d'El Puig en les de Castelló
- Fa 22 anys mig milló de valencians demanaren les Normes d'El Puig - Cultura Valenciana